När vi föddes fick vi allihop ett namn.
Ett löfte om vilka vi är och allt vi kan bli.
Jag heter Emma. Jag föddes med ett syfte.
Jag heter Hannah. Jag föddes utan nåt syfte.
Mamma krävde bara att jag skulle överleva.
- Att leva. - Att lära.
Min mamma krävde att mitt sinne skulle överträffa hennes.
Observation, hypotes, slutsats.
Så att jag kunde hjälpa henne att uppfylla hennes löfte.
Jag växte upp i naturen inför stjärnor och horisonter.
Skönheten i en död värld.
Jag växte upp bakom ett fönster och blickade ut på en levande värld.
Uppfostrad av åldermän och lärare istället för en mamma.
Med ett otroligt systerskap som lärde mig allt.
Styrka istället för medkänsla.
De lärde mig naturvetenskap så att jag en dag kan förstöra tiden.
Vi hedrar tiden med tålamod.
När jag var äldre så infiltrerade jag andras liv. Stora tänkare.
Min mamma. Trots hennes geni så förgiftade hennes forskning allt.
Hon byggde en maskin för att förstöra den naturliga världen.
Mitt syfte var att färdigställa Titan så att hon skulle få sin röda skog.
Så att hon kunde stoppa en galen kvinna hon kallar för Vittnet.
Nu när jag är färdigutbildad så stundar slutet.
Är du redo att förtjäna din plats och färdigställa Titans syfte?
Ja.
- Initiera splittringssekvensen. - Oavsett hur mycket vi kämpar...
...så kan Vittnet inte stoppas.
Jag är redo att färdigställa Titan.
Mamma har välkomnat mig hem.
Mamma har skickat bort mig. Jag är inte redo...
- Jag är redo för ett liv i visshet. - ...för ett liv i ovisshet.
För det jag var skapt för. Att vara en dotter.
- Att vara en dotter. - Att vara en dotter.
För mamma.
- Katarina. - Olivia. Du verkar må bra.
Jag har sett det förr. Neurologiskt förfall från tidsstrålning.
- Du är döende. - Och du har alltid varit Vittnet.
I slutändan kommer du att döda oss båda två.
Är det så här du ser?
Koppla upp medvetandet mot tidsströmmen? Då är du desperat.
Inget mäter sig med äkta vara.
Du vet väl att primärer och siare har byggt ett vapen som kan förgöra dig?
- De kallar dig för "demonen". - Var finns det?
När finns det?
Och du kallar dig själv för Vittnet.
Det var ett misstag att ta mig hit.
Du tog nån som det inte går att ta mer ifrån.
Det kanske inte finns nåt mer jag kan ta från din kropp.
Men härifrån, Katarina...
...kan jag ta allting.
- Det är en galen plan. - Det måste ske.
Elliot gav oss Titans signatur. Vi reser dit och hämtar Jones.
Titan är enormt! Vem vet var hon hålls instängd?
- Maskinen har inte sån precision. - Laga splittringsvästen, då.
Jag jobbar så fort jag kan. Athans väst blev sönderskjuten.
Det är dödläge. Vi kan inte resa till 1491 utan nån ledsignal.
Utan nåt ankare att haka fast i.
- Vad ska vi göra, då? - Lita på henne.
Vi litar på Jones.
- Vad står på? - Det var här de höll mig inlåst.
Bakre väggen är varmast. Tänk på nåt du hatar så orkar du.
Om jag ska dö, mr Deacon, så tänker jag på nåt jag älskar.
Hur länge ska jag vara borta?
Tillräckligt länge för att förstå och erfara allt som utgör ett liv.
- Be mig inte om det här. Inte nu. - Hannah...
Det här kuvertet innehåller inga direktiv.
Det är ett frivilligt uppdrag och får bara öppnas ett särskilt datum.
Bara när du verkligen har insett vad jag har bett dig att kämpa för.
Jag vill inte lämna dig så här.
Snälla, Hannah. Du måste.
- Är Titan färdigställt än? - Nästan.
Tornen var skapta att transportera och inte att transponera.
Beräkningarna tar tid. Vi kan utföra ett test snart.
- Vad tycker du om framtiden? - Nätterna är mörkare än väntat.
Tystare. Utan distraktioner.
Din låda kanske var för stor.
Nej, inte alls. Jag var tacksam för den.
- Du skapades att tänka, inte känna. - Javisst.
Färdigställ det.
Hoppas du har vilat. Du kommer att behöva all din ork.
Jag har hittat nya sätt att resa och kan se bortom tidens rand.
Längre och kraftfullare än primärer.
Jag har bevittnat, men inte allt.
Resten tänker jag ta ur ditt sinne.
Nu så... Var finns vapnet?
Imponerande. Ditt sinne är en labyrint, men jag tänker ta mig fram.
Var inte så säker på det.
- Vad gör du här? - Är inte det uppenbart?
Har dr Adler reparerat västen? Hur?
- Fråga honom när vi kommer hem. - Det var dumt att komma.
Riskera inte livet för en döende kvinna.
Trodde du att vi skulle lämna dig? Du behöver inte falla på ditt svärd.
Vi kan inte lämna Deacon igen. Hans insats här har varit avgörande.
Vi hinner inte. Deacon är otroligt tålig.
Han kan ta hand om sig själv.
- Mår du bra? - De vanliga symptomen.
Handskakningar och dubbelsyn.
Men nu även en del märkliga bortfall av...
...tid.
De neurologiska symtomen förvärras. Vad var du med om på Titan?
Hon försökte ta sig in i mitt huvud och gjorde som hon gjorde mot dig.
Hon lät mig se saker och fick mig att förstöra maskinen. Sam...
- Har du sagt nåt om uppdraget? - Och klockan?
Nej, ni hämtade mig innan jag hann göra det.
Uppför trappan, ring i klockan.
Vi har klockan och måste hitta trappan.
Det vore lättare om vi visste vilket vapen primärerna har byggt.
Historien är frustrerande luddig.
"Det var en gång en orm som alltid färdades framåt och aldrig bakåt."
"Tills den en dag råkade på en demon."
"Demonen gjorde ormen galen och fick den att äta sin svans."
"Ormen var blind men siarna kunde se ormens sanna väg."
"Så de skapade ett vapen för att förgöra demonen."
- Varför är det en demon? - Passande namn på vår motståndare.
Oliva har blivit nåt annat och är mycket mindre mänsklig.
Mamma?
Hannah? Vad gör du...? Jag skickade iväg dig.
Jag kom tillbaka för att hjälpa dig att hitta vapnet.
Döttrar ska väl ändå tjäna sina mödrar?
"De gömde vapnet i ormens bo där den väntade ut galenskapen."
"Men den gick aldrig över."
"Siarna upptäckte att den enda som kunde bruka vapnet var demonen."
"Så ormen förbannades att gå i galna cirklar för evigt."
Snyggt försök.
- Vart ska du? - Om du kan ta dig in i mitt huvud...
...så kan jag ta mig in i ditt.
Det måste vara otäckt att förlora ett så briljant sinne.
Om jag behöver offra sinnet och livet för att ta livet av dig...
...så går jag med på det.
Din kropp må vara för svag och ditt sinne må vara för starkt-
- men vad avslöjar du för att skydda Hannahs sinne och kropp?
Din dotter har alltid varit din svagaste punkt.
Mamma, det har gått ett år sen jag reste för att bo i din värld.
Ditt förflutna.
Här är allt tillgängligt men alla verkar ändå blinda.
Musik, film, konst och varandra.
En värld full med människor som är tomma.
Den här tiden känns alldeles...
...för livlös och steril. Inte vad jag hade föreställt mig.
Korridorerna hemsöks av tidens gång med alldeles för mycket känslor.
Distraherade av sina ägodelar.
Hängivna sina besattheter.
- De förlorar sig i bildspråken. - I minnena.
Missar nuet som händer omkring dem.
Instängda i ett förflutet de hoppas få återuppleva.
- Men på nåt sätt hör jag hemma här. - Jag hör hemma där.
- Jag föddes i det. - Jag föddes för det.
- Jag skapades att göra det helt... - ...även om jag inte ser det.
För mammas skull.
Du verkar vara vilse i tankarna.
För snygg för en öl och för vild för en cocktail.
- Din första whisky? - Det är första gången för mycket.
Det är första gången du pratar så det måste ses som framsteg.
Du är ingen småstadstjej men storstadslivet är inget för dig.
Du har för mycket liv i ögonen. Som att du har sett en del.
Kanske soldat i det militära? Varit borta och hittar inte tillbaka?
Ja, nåt ditåt.
- Jag heter Bryan. - Hannah.
Om primärerna har ett vapen åt era fiender så är det farligt.
Det ska inte hittas, bara utplånas.
Utan Titan har ni inga vapen att försvara er med.
- Mamma. Det är inte färdigt. - Jag vill se det. Nu.
Mittenspiran måste aktiveras samtidigt-
- och dra tidsstrålning över sig som i teorin bör läggas i lager.
En paradox av själva tiden.
Vi måste ha tålamod, mamma.
"Mamma"? Jag har jag ingen dotter!
Bara en bit av mig själv som kan vara där jag inte är.
Du skapades för att nå höga höjder inte för att falla från dem.
Färdigställ Titan.
Hämta Jones.
- Hej. - Har du några planer för helgen?
Det finns nåt jag borde göra och som jag ska göra.
Nåt jag trodde att jag ville få överstökat, men nu...
Jag tänkte att du och jag kunde hitta på nåt.
Menar du...?
- Jag vet inte. - Visst, jag klarar av att bli nobbad.
Nej... Väldigt gärna.
Hannah.
Även om det här inte är verkligt så kan det ändå vara sant.
- Snälla, mamma... - Olivia.
- Vad du än har för avsikter... - Du splittrade mig om och om igen.
Slet isär mig och satte ihop mig. Din dotter stoppade dig då.
Vem ska stoppa mig nu?
Olivia! Nej!
Gode gud...
- Hannah! - Katarina...
Hannah! Min älskade...
Hannah!
Min dotter...!
Snälla, förlåt mig.
Du kan få det att upphöra.
Berätta var primärerna har byggt vapnet.
England... Hertfordshire.
1491... Snälla, sluta.
Låt det vara över.
Förbered Titan för en resa till 1491.
Och hitta Emma.
- Vad gjorde hon med dig? - Det jag ville att hon skulle göra.
- Titan reser. - Det fungerade.
- Vad händer? - Titan reser.
Till England... 1491.
- Hon lyckades. - Jones.
Med Elliot James data kan Titans signatur vara vårt ankare.
Med Katarinas telemetri som signal kan vi skicka er till 1491.
Är du redo för medeltiden?
Vi reser till 1491 och hittar primärerna.
Men Jones, då?
Vi måste hitta vapnet först. När har du programmerat resan, Adler?
Oroa er inte för mig. Jones ankare borde vara som en fyr i dimman.
- Men vi skjuter en kula in i stormen. - Sikta noga.
Det krävs enorm processorkraft. Titan har det, men inte vi.
Vi kan missa med flera år och mil om ni ens tar er igenom dimman.
Ingen får resa förrän vi vet vad som väntar.
- Bit ihop, Julian! - Jag kan banka vett i dig!
Så det är "snabbt och billigt, två till priset av en".
- Fast "levande och tillsammans". - Värre.
- Ni kan klara er men inte ankaret. - Strandsatta i medeltiden?
Det finns ingen garanti på att ni nånsin kan resa hem igen.
Vi har trott att andra uppdrag skulle bli vårt sista.
Det här är inte annorlunda.
Jo, det är det. Vi närmar oss slutet.
Jag är fortfarande rädd för att förlora dig.
För att förlora oss.
Men om vi åker så gör vi det tillsammans.
Försöker få kontakt.
Ni borde antingen be en bön eller lära er mer om tornerspel.
Mr Cole, varsågod.
Nej, vänta!
Om du är... typ... den utvalde-
-så får du inte åka först.
Adler har rätt. Vi är blinda i dimman.
Jag har alltid varit din siare. Från första början.
Det är min roll. Jag måste se till att du hamnar där du behöver vara.
Så du följer mig den här gången.
Vi följer efter dig.
Uppför trappan...
Initierar splittringssekvensen.
Kom igen...!
Adler?
Adler... Adler!
- Klarade hon sig? - Det vet jag inte med säkerhet.
Inget tyder på att hon anlände.
Inkräktarlarm! En våning upp.
- Är det plundrare? - Inte direkt.
Precis när jag tog mig ut så drog de tillbaka mig.
Ni ser förvånade ut över att det är 2043 och har inte fattat än.
Men ditt yngre jag...
Jag hamnade i medeltiden och det var ingen nöjespark-
- med ädelmod, hjältemod och vredesmod.
- Vad händer? - Grönt blir rött. Allting förändras.
- Cirkeln är inte perfekt längre. - Hittar vi vapnet?
Som jag alltid har sagt: "Det rätta slutet, är det du själv väljer."
- Men du har upplevt det. - Vad jag vet är ett rörligt mål.
Ni har slutet i sikte men måste resa med en gång.
Jag har hamnat i knipa.
Och 3PO... Gör mig en tjänst. Laga den jävla tidsresevästen.
Annars är vi redan stendöda.
Jag förlorade henne en gång. Nu har jag förlorat henne för evigt.
Hannah klarar sig, var hon än är. Det du såg var inte på riktigt.
Rädslan att förlora och minnet av förlusten-
- gör inte mindre ont än ögonblicket det hände.
Varför avslöjade du inget tidigare?
Olivia behövde förtjäna det. En läxa hon lärde mig en gång.
Men skillnaden är att jag lär mig av det förflutna.
Hon flyr från det.
Mår du bra?
Mr Deacon?
Med eller utan vapen-
- så kommer dagen då ni måste inta det här stället med våld.
Tills den dagen är över så får ingen av oss ge upp.
Åk hem där du hör hemma.
Hitta de andra och avsluta det här.
Hannah är lyckligt lottad.
Av alla mammor i världen så fick hon den bästa.
Ha så kul med Bryan i kväll. Jag vill höra alla detaljer.
Han kunde inte ens hälla upp vatten. Du ska inte behöva ha det så.
Varför ska man gå ut med en vacker tjej-
- när man ändå måste gå hem för att bjuda på en riktig drink?
- Ledsen, det här är en privat fest. - Dörren är öppen.
- Det kan ändå vara stängt. - Jag har pengar. Häll upp en grogg.
Tvinga mig inte att ringa polisen.
Hannah!
Det var en gång en orm som bara färdades i en riktning.
Tills den en dag träffade en demon.
Kära Hannah. Jag hoppas att du har hunnit leva ett nytt liv nu-
- och att du ser vad vi kämpar för. Det goda under allt det komplexa.
Om du väljer att lägga ner vapnen för att älska eller leva-
- så klandrar jag dig inte. Men om det finns glöd kvar i dig-
- så finns det en sista pusselbit som endast du kan hitta.
Hon heter Marion Woods.
Sagan skrevs av en kvinna som heter Marion.
Hon var min mamma.
Jag har hittat henne.
En tidpunkt och en plats.
Jag vet var hon kommer att vara. Och en sak ska du veta...
Hon kan vara vår frälsning och innebära lösningen till allt.
Eller bli vår undergång.
Kära Hannah... Det här är det farligaste jag har bett dig göra.
Hitta henne. Hör hennes berättelse och lär dig allt du kan.
Sen återvänder du hem.
- Vilken fin klänning. - Tycker du om den?
Du är jättevacker. Jag heter John.
Marion.
Det var en gång en orm som bara färdades i en riktning.
Min mamma må vara en demon.
Men det är inte jag. Jag kan fatta mina egna beslut.
Välja mitt eget syfte, mitt eget liv och mitt egen namn.
Hej! Jag heter Madison. Kalla mig Maddie.
Jag heter Marcy McKenzie. Trevligt att träffas.
Jag heter Marion Woods.
Jag återvänder till min värld och går min egen väg.
Jag tänker berätta min egen historia.
Hon aktiverade en av våra maskiner och reste till 2009.
Hennes arbete är slutfört. Titan är nästan färdigställd.
- Jag återvänder inte till Titan! - Jag vill bara prata.
Hitta Emma och avsluta hennes kretslopp.
- Du är träffad. - Nej, men mitt ankare...
Fan! Vi måste sticka.
- Slutet närmar sig. - Fortare än väntat.
Det här är mina två bästa män. Hitta dina vänner.
Men den här gången för du mig till dem.
Jag tror att jag förstår dig nu.
Det handlar inte om kontroll eller att återuppleva det förflutna.
Du uppskattar inte sånt.
Du är rädd för slutet. Att hamna i mörkret, i den där lådan för evigt.
Lådan som vi alla en vacker dag hamnar i.
En rädd liten flicka utan fler skapelser att prata med.
Till och med när du ljög så berättade du sanningen.
Det gjorde du med.
Deacon. Vi får inte lämna honom igen. Hans insats här har varit avgörande.
Vi hinner inte.
Mr Deacon är otroligt tålig. Han kan ta hand om sig själv.
Tack för att du bekräftade att han är för vek för att svika er.
Jag behövde bara en blodhund. När han hittar dem så dör han.
Precis som alla er andra.
Jag tänker skada dem och knäcka dem.
Vända dem ut och in och låta dem förblöda.
Och inget vapen kan stoppa mig.
Jag kommer att göra det eftersom jag har sett det, Katarina.
Jag vet.
För jag är Vittnet.
Text: Magnus Öberg www.sdimedia.com